Генади Стоилов
Една секунда е вечност

chitanka.info

Всички в контролната зала гледаха, в очакване на отговор, астрокомпютъра, който засега мълчеше. А трябваше да им даде точните координати за местонахождението на кораба, за да се измъкнат по-бързо оттук.

— Вили, какво става? Не може да мълчи в такъв момент.

Безпокойството се беше появило в капитан Пол. Но и първи навигатор Вили Блум не бе способен да отговори, а без помощта на мощния астрокомпютър не би могъл да направи никакво изчисление за извършването на скок-пространство. От почти час се намираха тук, на напълно неизвестно място, и неприятни мисли бяха плъзнали във всеки член на екипажа.

— Пълна мистерия — каза тихо Бо Стон, млад техник, който отскоро летеше на този клас кораби. Говореше на застаналия до него втори навигатор, Томас.

— Пълна мистерия ще е, какво друго, като никой не си гледа работата — капитанът беше чул думите на младежа и това изостри още повече безпокойството му.

— Външните камери все така не ни показват нищо, за което да се привържем и определим къде сме — каза операторът Колин, който боравеше с пулта си за управление с включени на максимален обхват уреди, но все така безполезно.

Настъпи тишина. Това, че уредите сякаш спяха, камери не можещи да уловят познати места и отказващия да даде информация компютър, беше едно доста неприятно начало на нещо, което всеки би предпочел да избегне.

Внезапно включване на екрана на компютъра стресна екипажа. Веднага изкуственият глас заговори:

— Не са открити данни и информация за местонахождение. При анализ на случилото, който направих, има трептене от три стотни в милисекундата и корабът е изкривил повърхнината си на придвижване в подпространството. Имам запис на явлението, но засега не мога да дам точна формулировка. Вероятност за навлизане в непозната вселена, която все още е без доказателство — отсъствие на досега познати свойства. Обработвам отклонението и изчислявам доколко тези стотни изкривяване могат да са причина за прехвърляне в друго измерение или друга вселена — всичко това се появи и с текст на екрана, оставайки в архива на компютъра.

— Проклятие! — стисна юмруци Пол и погледна старши навигатора. И двамата знаеха, че теоретично онова, което бяха чули, е напълно възможно, но нямаше доказателство на тази теория за прехвърляне между вселени.

— Не вярвам в това — глухо каза Вили, — убеден съм, че вселените се роят в различни измерителни нива, които са без връзка помежду си. Не може така да се влиза от една в друга.

— Малко ми напомня на хипотезите за черната дупка — обади се Томас.

Командирът погледна въпросително Вили, човекът най-добре запознат с тайните на космоса. Само той имаше завършен пети клас в Академията, което беше повече от възможностите на повечето хора. Самият Пол притежаваше диплома за трети клас и знаеше, че само заради липсата на стаж той, а не Вили, е капитанът.

— Ако бяхме доближили до такава, компютърът щеше да промени курса веднага, това е основна програма за избягване на препятствия при скок-пространство. А и пътя го изчислих лично, няма и помен от звезда във фаза на колапс. Знаете, че такова явление ще изчисли достатъчно ясно околното пространство.

— Може би има неща, за които не знаем — каза капитанът и седна. Обхвана една програмна сфера и заглади повърхността й.

— Компютър, с каква скорост се движим?

— Една трета от светлинната.

— Може ли да ни върнеш там, където е станало това трептене?

След кратко мълчание, се получи отговорът:

— Ние не сме мърдали оттук. Неподвижни сме, двигателите работят, но не отчитам изминато разстояние и всъщност стоим на едно място.

— Какво!? Това пък какво е? — капитан Пол замалко да счупи сферата.

И за шестимата членове на екипажа на този кораб, попаднал във възможно най-невъзможното място, стана ясно, че с тях се случва нещо далеч от обяснимото.

— Какво ще правим, капитане? — попита другият техник, Сим, който досега стоеше най-отзад безмълвен.

— Не знам, наистина искам да дам отговор, но какво мога да кажа? Ще продължим с графика за дежурство, аз и Колин ще изкараме до края тази адска смяна, после са Вили и Сим. Идете и изпийте едно хипнохапче, дано като се събудите има някаква промяна.

Това в случая щеше да е най-доброто за пренатовареното с тази ужасяваща реалност съзнание на човек. Един по един екипажът заизлиза, като всички приеха да се унесат в сън, който да ги избави от сгромолясалия се върху им стрес.

* * *

Бордовият часовник безшумно отмерваше минутите, които се превръщаха в часове. Часовете в отчаяние и безпомощност.

Капитан Пол и Колин просто будуваха, без да правят нищо. Само астрокомпютърът на половин час докладваше, че няма промяна в състоянието им и все още обработва данните.

В залата влезна Вили, личеше, че не се е възползвал от помощта на хипноза — лицето му уморено се бе отпуснало, очите с угаснал блясък. Като най-добре обучен, той се опитваше да измисли начин за измъкване, но всичките му познания бяха за друго място. Защото той беше повярвал, че са преминали през някакъв проход и са се озовали в друга част на пространството.

— Вили, не поспа ли? — капитанът тъкмо беше прочел последния доклад на компютъра.

— Не мога, искам да намеря път, по който да се върнем, но…

— Жалко е, че ще си отидем така далеч от дома — каза Колин, вече примирил се със съдбата им. Повечето астронавти имаха нагласа за един край, който ще дойде неочаквано.

— Пол — замислено каза навигаторът, — една идея ми се върти. Опасно е, но засега е единственото, което ми идва на ума. Ще настроя кораба за подпространствен скок и ще го обърнем. Щом не сме мърдали, ние сме в точката на пропукване, която ни е пропуснала тук. При скок-пространството можем и да излезнем от тази тъмница по обратния път.

— Може и да попаднем на още по-лошо място, но пък и да се върнем наистина. Трябва да попитаме останалите. аз лично съм съгласен да опитаме.

— Ще отида да ги събудя — каза Вили и излезна.

— Ти какво ще кажеш, Колин?

— Мисля си за това, как се движим с огромна скорост, а сме все така на едно място. Едва ли ще ни навреди да опитаме едно връщане със скок. Да направим опита на Вили, капитане.

В това време дойдоха и останалите. Насядаха и изслушаха предложението.

— Аз, Вили и Колин сме съгласни да направим скока. Трябва да решите и вие, знаете, че е нужно сто процента съгласие на екипажа.

— Искам да кажа — изправи се Вили, — че ако бяхме в черна дупка, трябваше да улавяме нейната маса, убийствено гравитационно поле, също така и ротация и електрически товар. А уредите мълчат. Най-вече, че в такава дупка не бихме стояли неподвижно, тя щеше да ни изсмуче и запрати някъде. Сигурен съм в това — ние сме в нищото и тук ще останем завинаги. Трябва да направим нещо отчаяно и рисковано, за да се измъкнем.

— Аз съм „за“ — каза Сим.

— За мен този опит е самоубийствен, но Вили е прав за това, че сме в нищото и така сме си загинали… Ами, да опитаме — съгласи се Томас.

— Давай, Вили, да се махаме оттук — нахакано каза Стон и успя да разсмее другарите си с това.

— Значи, да започваме. Компютър, спри кораба и се подготви за обръщане.

Навигаторите се разбраха какво да правят и заработиха на клавиатурите. Техниците подготвиха двигателите за скока. Вили въведе едно условно определено разстояние, като поставиха на първо място готовност за реагиране при среща с опасност. Когато подадоха данните към терминала, се чу как двигателите започнаха да се зареждат. Екипажът се настани в изолиращите кресла, включиха полетата и всеки даде знак на капитана че е готов.

— Готовност за скок — съобщи компютърът и зачака команда.

— Обърни на 180 градуса. Включи двигателите Капитан Пол следеше на екрана протичането на действията и когато всичко беше готово, даде заповед:

— Преминавай във фаза скок-пространство!

Всеки усети лекото придърпване на скока и за миг реалността стана като на забавен кадър, но веднага премина и се нормализира. оставаше им да чакат какво ще се случи. Не беше много, но все пак къде ли ще се озоват. Навигаторите и капитанът гледаха уредите и следяха за протичането на скока. На този етап нямаха възможност да разговарят помежду си. Защитните полета не позволяваха преминаването на радиовълни. В този момент всеки беше сам в своя свят на очакване.

А корабът стигна до място, което не би могло да се нарече нещо познато, тъй като нито един човек нямаше представа за това състояние на пространството и времето. Просто, достигайки до там, машината сякаш се гмурна, усука и изчезна. И то беше всъщност единственото, което можеше да направи в място, лишено от понятие за пространство и време.

Но мигът преди да стане това, даде на малките биологични единици отговор за местонахождението им. Незнайно защо беше станало така, но все пак те се намираха в място, което бе извън всяка представа за познато съществуване.

* * *

Капитан Пол пред него текст. Компютърът съобщаваше нещо и той зачете:

„… това място. При преливане на тези пространствени повърхности се е получило преместване не в пространството, а във времето. Сега се намираме в отправна точка на единица време, която не може да бъде отчетена или измерена. По всяка вероятност извършеният скок-пространство ще доведе до връщане в момента преди създаване на тази единица време или до момента на нейното преминаване.“

Последната прочетена дума се оказа и последната мисъл на Пол.

* * *

Навигатор Вили Блум пропадна в безкрайността и се сети, че може да не са се изгубили в измерване на разстояние между две вселени. Вероятно бяха пробили дупка във времето, не в пространството, и с този извод той изчезна…

* * *

Бо Стон беше просто механик и не разбираше от астрофизика, затова и не разбра какво се е случило, а просто се разтвори в нищото, което ги бе погълнало.

* * *

Всъщност този кораб никога не беше съществувал тук, но това бе напълно естествено, тъй като не бе имало къде са появи… или изчезне.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.